DECIZIE Nr. 108 din 14 iulie 1998
referitoare la exceptia de neconstitutionalitate a art. 146 si 149 din Codul de
procedura penala
ACT EMIS DE: CURTEA CONSTITUTIONALA
ACT PUBLICAT IN: MONITORUL OFICIAL NR. 287 din 5 august 1998
![SmartCity3](https://citymanager.online/wp-content/uploads/2018/09/b2-700x300.jpg)
Ioan Muraru - presedinte
Costica Bulai - judecator
Nicolae Popa - judecator
Lucian Stangu - judecator
Florin Bucur Vasilescu - judecator
Romul Petru Vonica - judecator
Ioan Griga - procuror
Florentina Geangu - magistrat-asistent
Pe rol, pronuntarea asupra exceptiei de neconstitutionalitate a
dispozitiilor art. 146 si 149 din Codul de procedura penala, invocata de
Popescu Dumitru in Dosarul nr. 121/1998 al Curtii Militare de Apel.
Dezbaterile au avut loc in sedinta publica din data de 9 iulie 1990, in
prezenta partilor si a reprezentantului Ministerului Public, si au fost
consemnate in incheierea de la acea data, cand Curtea, avand nevoie de timp
pentru a delibera, a amanat pronuntarea pentru data de 14 iulie 1998.
CURTEA,
avand in vedere actele si lucrarile dosarului, constata urmatoarele:
Prin Incheierea din 19 mai 1998, pronuntata in Dosarul nr. 121/1998, Curtea
Militara de Apel a sesizat Curtea Constitutionala cu exceptia de
neconstitutionalitate a art. 146 si 149 din Codul de procedura penala, invocata
de Popescu Dumitru.
In motivarea exceptiei se sustine ca textele legale atacate sunt
neconstitutionale, fiind contrare prevederilor art. 23 din Constitutie,
intrucat procurorul poate lua masura arestarii preventive a unei persoane cu
incalcarea dispozitiei constitutionale mentionate, deoarece, potrivit art. 146
din Codul de procedura penala, nu are obligatia de a-l asculta pe cel impotriva
caruia ia masura arestarii preventive si, pe cale de consecinta, de a-i aduce
la cunostinta invinuirea in prezenta unui aparator. De asemenea, se sustine ca
din analiza art. 23 din Constitutie rezulta ca dreptul conferit magistratului
de a lua masura arestarii preventive in cursul urmaririi penale se poate
exercita o singura data, durata preventiei fiind unica si neputand depasi 30 de
zile. Rezulta ca magistratul-procuror poate emite o singura ordonanta de
arestare, a carei durata poate fi de la o zi la 30 de zile, iar nu mai multe
ordonante cuprinzand durate de arestare fractionate, totalizand 30 de zile,
deoarece in aceasta situatie procurorul si-ar prelungi propriile masuri
procesuale, ceea ce Constitutia nu permite. In speta, se sustine in continuare,
a fost emisa o ordonanta de arestare preventiva in calitate de invinuit,
potrivit art. 146 din Codul de procedura penala, si apoi o alta ordonanta de 25
de zile, in conditiile alin. 149 din Codul de procedura penala, procurorul
prelungindu-si astfel propria masura.
Exprimandu-si opinia asupra exceptiei, in conformitate cu art. 23 alin. (4)
din Legea nr. 47/1992, republicata, instanta arata ca aceasta este
neintemeiata, deoarece obligativitatea audierii faptuitorului inainte de luarea
masurii arestarii preventive exista, potrivit art. 150 din Codul de procedura
penala, numai in cazul arestarii preventive a inculpatului, deci numai dupa
punerea in miscare a actiunii penale. Potrivit art. 146 alin. 1 din Codul de
procedura penala, durata arestarii invinuitului nu poate depasi 5 zile, iar, in
conformitate cu dispozitiile art. 149 alin. 1 din acelasi cod, durata arestarii
inculpatului nu poate depasi 30 de zile, afara de cazul in care aceasta este
prelungita in conditiile legii. De asemenea, se sustine ca in cauza procurorul
nu si-a prelungit nelegal propria masura privativa de libertate dispusa in
cauza, ci a emis doua ordonante, diferite in raport cu calitatea persoanei,
pentru arestarea mai intai a invinuitului si apoi a inculpatului, fara ca durata
cumulata a acestora sa depaseasca 30 de zile, masura fiind in concordanta cu
art. 23 din Constitutie.
Potrivit art. 24 alin. (1) din Legea nr. 47/1992, astfel cum a fost
modificata prin Legea nr. 138/1997, s-au solicitat puncte de vedere presedintilor
celor doua Camere ale Parlamentului si Guvernului.
In punctul de vedere al Guvernului se apreciaza ca exceptia de
neconstitutionalitate este neintemeiata. Se arata ca art. 146 din Codul de
procedura penala nu incalca dispozitiile art. 23 din Constitutie, deoarece
acest text constitutional nu prevede obligatia pentru organul judiciar care ia
masura arestarii preventive a invinuitului sau a inculpatului de a dispune
arestarea numai dupa ce a ascultat persoana fata de care se ia aceasta masura.
Critica de neconstitutionalitate a art. 146 din Codul de procedura penala,
intemeiata pe inexistenta unei asemenea obligatii, nu poate fi admisa, deoarece
aceasta priveste o omisiune legislativa si, potrivit practicii jurisdictionale
a Curtii, controlul de constitutionalitate nu poate privi omisiuni. Art. 146
din Codul de procedura penala nu incalca nici prevederile art. 5 din Conventia
europeana pentru apararea drepturilor omului si a libertatilor fundamentale,
intrucat nici acest act normativ nu prevede obligatia pentru organele judiciare
de a asculta pe invinuit sau pe inculpat inainte de a lua masura arestarii
preventive. Se mai arata ca arestarea invinuitului si arestarea inculpatului
sunt masuri procesuale distincte, care primesc, in mod firesc, reglementari
diferite in raport cu calitatea procesuala pe care o are persoana arestata in
cursul urmaririi penale. A interpreta ordonanta de arestare a inculpatului ca
fiind o ordonanta de prelungire a arestarii invinuitului inseamna a adauga la
lege, atata vreme cat in art. 155 si urmatoarele din Codul de procedura penala
se foloseste termenul de "prelungire" numai cu privire la prelungirea
de catre instanta a arestarii inculpatului, dispusa in faza de urmarire penala.
Presedintii celor doua Camere ale Parlamentului nu au comunicat punctele
lor de vedere.
CURTEA,
examinand incheierea de sesizare, punctul de vedere al Guvernului, raportul
intocmit de judecatorul-raportor, sustinerile partilor, concluziile
procurorului, dispozitiile legale atacate, raportate la prevederile
Constitutiei si ale Legii nr. 47/1992, republicata, retine urmatoarele:
In temeiul art. 144 lit. c) din Constitutie si al art. 23 din Legea nr.
47/1992, Curtea este competenta sa solutioneze exceptia de
neconstitutionalitate invocata.
Potrivit art. 146 din Codul de procedura penala, procurorul, daca considera
ca in interesul urmaririi penale este necesara privarea de libertate a
invinuitului si ca sunt intrunite conditiile prevazute la art. 143 intr-unul
din cazurile enumerate la art. 148 din acelasi cod, dispune prin ordonanta
motivata arestarea invinuitului, cu obligatia precizarii temeiurilor care
justifica luarea masurii si fixand durata arestarii, care nu poate depasi 5
zile.
Autorul exceptiei de neconstitutionalitate considera ca acest text legal
incalca dispozitiile art. 23 din Constitutie, deoarece procurorul poate lua
masura arestarii preventive a unei persoane fara a o asculta si fara a-i aduce
la cunostinta invinuirea in prezenta unui aparator.
Institutia privarii de libertate a unei persoane reprezinta un act de o
extrema gravitate pentru orice cetatean. Ea nu se poate realiza decat in
conditii strict reglementate de lege, pentru a se preveni orice abuzuri care ar
conduce la arbitrar si discretionar, afectand direct valorile umane ce
constituie esenta personalitatii fiecarui individ.
Potrivit art. 1 alin. (3) din Constitutie, Romania este un stat de drept in
care demnitatea omului, drepturile si libertatile cetatenilor si libera
dezvoltare a personalitatii umane reprezinta valori supreme ce sunt garantate,
gasindu-si consacrarea in dispozitiile legii fundamentale a tarii.
De aceea art. 23 din Constitutie stabileste, ca principiu de baza al
ocrotirii acestor valori, ca libertatea individuala si siguranta persoanei sunt
inviolabile, textul constitutional reglementand pana in detaliu conditiile in
care se poate efectua arestarea si garantiile constitutionale necesare
asigurarii unui cadru adecvat protejarii cetateanului impotriva unei astfel de
masuri. In acelasi sens sunt si prevederile art. 24 din Constitutie, potrivit
carora, in virtutea garantarii dreptului la aparare, pe tot parcursul
procesului partile au dreptul sa fie asistate de un avocat ales sau numit din
oficiu.
La randul lor, dispozitiile cuprinse in legea speciala, aplicabile in
materie - Codul de procedura penala - sunt chemate sa dea expresie acestor
garantii de ordin constitutional, prin instituirea unor masuri care sa ofere
mijloacele necesare concretizarii acestor garantii.
Astfel Codul de procedura penala, sub titlul "Masurile preventive si
alte masuri procesuale" (titlul IV - Partea generala), reglementeaza, in
cap. I, un ansamblu de garantii procesuale distincte pentru a proteja
libertatea individuala, intre care: aducerea la cunostinta persoanei arestate a
motivelor arestarii si a celor privind invinuirea, in prezenta unui avocat,
precum si ascultarea inculpatului. In sectiunea I "Dispozitii
generale" din acest capitol, prin art. 137^1 alin. 1 se instituie anumite
obligatii pentru organul de urmarire penala sau instanta de judecata, care sunt
in concordanta cu prevederile art. 23 alin. (5) din Constitutie, stabilind ca
persoanei retinute sau arestate i se aduc de indata la cunostinta motivele
retinerii sau ale arestarii. Invinuirea se aduce la cunostinta celui arestat,
in cel mai scurt termen, in prezenta unui avocat.
Aceasta inseamna ca astfel de obligatii privesc, deopotriva, atat arestarea
invinuitului, cat si a inculpatului, de vreme ce, ca dispozitie generala, art.
137^1 din Codul de procedura penala nu face nici o diferentiere intre cele doua
forme de arestare. Se constata insa ca in art. 150 din sectiunea a IV-a din
acelasi cod apare o necorelare intre garantiile procesuale instituite pentru
inculpat in raport cu cele reglementate pentru invinuit. Intr-adevar, daca
pentru inculpat art. 150 obliga ca masura arestarii sa fie luata numai dupa
ascultarea acestuia de catre procuror, o asemenea obligatie lipseste in cazul
luarii masurii arestarii pentru invinuit.
Or, deosebirile de natura juridica intre cele doua masuri procesuale nu
justifica nici o diferentiere de tratament intre invinuit si inculpat, sub
aspectul garantiilor privind libertatea persoanei, dreptul la aparare, cat si
al garantiilor procesuale prevazute de lege si consacrate in Constitutie cu
privire la obligatia ascultarii invinuitului de catre procuror potrivit celor
de mai sus. De aceea dispozitiile art. 146 din Codul de procedura penala si
masura arestarii preventive a invinuitului, pe care o reglementeaza, sunt constitutionale
numai in masura in care prin acestea se asigura respectarea neconditionata a
garantiilor constitutionale privind libertatea si drepturile fundamentale ale
persoanei, in acelasi mod atat pentru inculpat, cat si pentru invinuit.
Totodata autorul exceptiei de neconstitutionalitate sustine ca dispozitiile
legale care reglementeaza luarea masurii arestarii preventive sunt
neconstitutionale in raport cu art. 23 alin. (4) din Constitutie, deoarece
acestea permit procurorului ca, dupa ce a dispus arestarea invinuitului, sa
dispuna apoi arestarea aceleiasi persoane in calitate de inculpat,
prelungindu-si astfel propria masura de arestare, desi, potrivit textului
constitutional mentionat, prelungirea arestarii se aproba numai de instanta de
judecata.
Critica de neconstitutionalitate nu este intemeiata. Arestarea
inculpatului, atunci cand intervine dupa arestarea invinuitului, luata tot de
procuror, nu poate fi privita ca o prelungire a acesteia, deoarece cele doua
masuri sunt diferite ca natura juridica. Masura arestarii preventive a
invinuitului, luata de procuror in conditiile prevazute la art. 146 din Codul
de procedura penala, are un caracter exceptional si este necesara numai atunci
cand termenul de 24 de ore, cat poate dura, potrivit Constitutiei - art. 23
alin. (3) - si legii - art. 144 alin. 1 din Codul de procedura penala -, masura
retinerii, se dovedeste insuficient pentru verificarea temeiurilor legale
punerii in miscare a actiunii penale impotriva invinuitului si, eventual,
pentru a se lua impotriva lui masura arestarii preventive sau, dimpotriva,
pentru a se dispune scoaterea de sub urmarire penala sau, eventual, incetarea
urmaririi. Masura arestarii invinuitului nu poate depasi 5 zile si se justifica
numai daca este necesara in interesul urmaririi penale, in conditiile art. 143
si in vreunul dintre cazurile prevazute la art. 148 din Codul de procedura
penala. Luarea ei se dispune de procuror prin ordonanta motivata, este urmata
de emiterea mandatului de arestare a invinuitului si nu poate fi prelungita.
Daca la expirarea duratei arestarii invinuitului se confirma temeiurile
pentru punerea in miscare a actiunii penale impotriva acestuia si se mentine
necesitatea privarii sale de libertate, in conditiile legii, procurorul dispune
prin ordonanta punerea in miscare a actiunii penale si luarea, de data aceasta,
a masurii arestarii preventive a inculpatului, urmata de emiterea mandatului de
arestare a acestuia. Masura este, in conceptia legiuitorului, consecinta
inlocuirii pozitiei procesuale de invinuit a faptuitorului, adica de persoana
fata de care se efectueaza urmarirea penala, atata timp cat nu a fost pusa in
miscare actiunea penala impotriva sa - art. 229 din Codul de procedura penala
-, cu aceea de inculpat, adica de persoana impotriva careia s-a pus in miscare
actiunea penala. In ceea ce priveste durata arestarii inculpatului, consecutiva
masurii arestarii invinuitului, ea trebuie sa includa, in mod firesc, durata
acesteia din urma, ca masura exceptionala, specifica urmaririi penale in reglementarea
legala in vigoare, neputand depasi insa, impreuna cu aceasta, durata de 30 de
zile prevazuta la art. 23 alin. (4) din Constitutie, avand in vedere si faptul
ca, desi diferite, cele doua masuri preventive au drept consecinta privarea de
libertate a aceleiasi persoane, indiferent de calitatea procesuala a acesteia,
deci fara sa distinga, asa cum face Codul de procedura penala, intre arestarea
invinuitului si arestarea inculpatului.
Potrivit prevederilor art. 149 din Codul de procedura penala: "Durata
arestarii inculpatului nu poate depasi 30 de zile, afara de cazul cand ea este
prelungita in conditiile legii. Termenul curge de la data emiterii mandatului,
cand arestarea a fost dispusa dupa ascultarea inculpatului, iar in cazul cand
arestarea a fost dispusa in lipsa inculpatului, termenul curge de la
prezentarea acestuia la organul judiciar care a emis mandatul.
Cand o cauza este trecuta pentru continuarea urmaririi penale de la un
organ de urmarire la altul, mandatul de arestare emis anterior ramane valabil.
Durata arestarii se calculeaza potrivit dispozitiilor alineatului precedent.
Arestarea inculpatului in cursul judecatii dureaza pana la solutionarea
definitiva a cauzei, afara de cazul cand instanta dispune revocarea ei."
Critica de neconstitutionalitate a dispozitiilor art. 149 alin. 1 din Codul
de procedura penala este neintemeiata, deoarece textul prevede in mod expres ca
durata arestarii inculpatului nu poate depasi 30 de zile, fiind deci conform cu
art. 23 alin. (4) din Constitutie. Cat priveste dispozitiile art. 149 alin. 2
din acelasi cod, se constata ca acestea nu au legatura cu cauza si, in
consecinta, si aceasta critica este neintemeiata.
Referitor la prevederile alin. 3 al aceluiasi articol, se constata ca, prin
Decizia nr. 60 din 25 mai 1994, definitiva prin Decizia nr. 20 din 15 februarie
1995, ambele publicate in Monitorul Oficial al Romaniei, Partea I, nr. 57 din
28 martie 1995, Curtea a statuat ca aceste dispozitii sunt neconstitutionale in
masura in care se interpreteaza in sensul ca durata arestarii, dispusa de
instanta in cursul judecatii, poate depasi 30 de zile fara a fi necesara
prelungirea in conditiile art. 23 din Constitutie. Totodata, prin Decizia nr.
546 din 4 decembrie 1997, publicata in Monitorul Oficial al Romaniei, Partea I,
nr. 98 din 2 martie 1998, Curtea a constatat ca, in legatura cu arestarea
inculpatului in cursul judecatii, prevazuta la art. 149 alin. 3 din Codul de
procedura penala, se va face aplicarea directa a dispozitiilor art. 23 alin. (4)
din Constitutie. Astfel fiind, potrivit dispozitiilor art. 23 din Legea nr.
47/1992, exceptia de neconstitutionalitate privind dispozitiile art. 149 alin.
3 din Codul de procedura penala este inadmisibila, urmand a fi respinsa.
Pentru considerentele expuse, in temeiul art. 144 lit. c) din Constitutie,
precum si al art. 13 alin. (1) lit. A.c) si al art. 23 din Legea nr. 47/1992,
republicata,
CURTEA
In numele legii
DECIDE:
1. Admite in parte exceptia de neconstitutionalitate invocata de Popescu
Dumitru in Dosarul nr. 121/1998 al Curtii Militare de Apel si constata ca
dispozitiile art. 146 din Codul de procedura penala sunt constitutionale numai
in masura in care asigura invinuitului aceleasi drepturi procesuale ca si
inculpatului, in temeiul garantiilor constitutionale privind libertatea
individuala si siguranta persoanei, prevazute la art. 23 si 24 din Constitutie.
2. Respinge exceptia de neconstitutionalitate privind dispozitiile art. 149
alin. 1 si 2 din Codul de procedura penala.
3. Respinge ca inadmisibila exceptia de neconstitutionalitate privind
dispozitiile art. 149 alin. 3 din Codul de procedura penala.
Definitiva si obligatorie.
Pronuntata in sedinta publica din data de 14 iulie 1998.
PRESEDINTELE CURTII CONSTITUTIONALE,
prof. univ. dr. IOAN MURARU
Magistrat asistent,
Florentina Geangu